Bare en skapning har klart å slå
seg ned på alle steder på jorden.
Den skapningen er oss.
Vi bruker vår oppfinnsomhet
til å overleve på ville steder,-
- langt vekk fra byens lys,
midt i naturen.
Dette er den menneskelige planeten.
Øverst på vår planet ligger et av
de mest avsidesliggende stedene:
Arktis.
På vinteren fryser området til is
og er mørkt i flere måneder.
Det er ingen trær
og ingen planter å spise her.
Vi mennesker ble ikke skapt
for slike fiendtlige landskap.
Likevel bor det
fire millioner mennesker her.
Overlevelsen avhenger av kunnskap
om verdens mest fiendtlige miljø.
Det er starten
på et nytt år i Arktis.
Etter måneder med mørke, kommer
solen til det frosne området.
For inuittene i Saattut på Grønland
betyr det starten på jaktsesongen.
Innbyggerne får nok dagslys
og flere muligheter.
De kan ta seg
langt vekk fra byen.
De reiser langs hundrevis av mil
med is til sine jaktmarker.
Takk, det kommer jeg til å trenge.
I dag må Amos Jensen og sønnen
Karl-Frederik mate hundene sine.
Hundene deres er viktige.
På denne årstiden er hundespann
deres eneste transportmåte.
Hundene mine er viktige for meg.
En jegers overlevelse avhenger
av at hundene får godt med mat.
Jaktturen kan ta tid.
Så far og sønn trenger
noen goder hjemmefra.
Eller kanskje
til og med selve hjemmet?
For å finne næringsrik hundemat-
- må Amos og Karl-Frederik
reise mange kilometer over isen.
De er ute etter et arktisk
en håkjerring.
Isen må bare være fem centimeter
tykk for å tåle vekten deres.
Denne isen er en meter tykk
og tåler en jumbojet.
Amos vet at håkjerringer
liker hvalkjøtt.
Han vet også at de bor
i de dypeste vannene.
Mennene og hundene
må vente på at noe skal nappe.
De stakkars hundene trenger mat.
Jeg håper virkelig
vi får noe i morgen.
Temperaturen synker
til 35 minusgrader.
Hundenes tykke pels
holder dem varme.
Uten hytta si ville Amos
og Karl-Frederik fryst ihjel.
Det er på tide å se
om hundene får spise i dag.
Vi har noe!
Han kjenner fiskelinen vibrere
og vet at de har noe på kroken.
Den er stor.
Men han vet ikke om det er en hai
før de får den opp.
Den er så dypt nede at de må trekke
linen i hundremeterlengder.
De drar fangsten opp
utrolige 800 meter.
Det er nesten dobbelt så langt
som Empire State Building.
Så tungt!
Får jeg se...
Den er stor!
De har fanget håkjerringen
de hadde håpet på.
Jeg har aldri sett en så stor hai!
Se på finnene!
For en hai.
Håkjerringen er
den eneste arktiske haien.
Det er et av de største rovdyrene
i disse havene.
Forskere har funnet rein
og til og med isbjørn i den.
Vi får ikke en gang finnen
ut av hullet.
Haien har tvunnet fiskelinen
rundt halefinnen.
Slik pleier man ikke fange hai,
men en fangst er en fangst.
- Den får ikke plass i hullet.
- Nei, vi må gjøre det større.
Vær forsiktig, tennene er skarpe.
Amos og Karl
klarer ikke å løfte haien alene.
De får hjelp av hundene.
Haien er fire meter lang
og veier over et halvt tonn.
Det er den største
de noensinne har fanget.
Men den er bare nok
for de 20 hundene i to uker.
Hundene må ha godt med mat for at
grønlenderne skal jakte og fiske.
Jeg kan ikke forestille meg å
ikke se hundene mine daglig.
De betyr så mye for meg.
De er min arv til mine barn.
I Arktis er båndet mellom
mann og hund veldig viktig.
Vi hadde nok ikke kunnet bosatt
oss her uten våre beste venner.
Året går videre og det gjør
også kampen for overlevelse.
Det er mars, men Nordishavet
er fortsatt dekket av is.
Et område fire ganger
så stort som USA er dekket av is.
Isen kopler sammen
Europa og Russland,-
- og Russland og Nord-Amerika.
Her i det kanadiske Arktis-
- har folk en unik innsikt
i hva som finnes under isen.
I Kangiqsujuaq i nordøstlige Canada
vokter Lukasi Nappaaluk strømmen.
I morgen skaper vårjevndøgnet
årets mest ekstreme tidevann.
Det medfører en fantastisk
mulighet til et måltid.
Ingenting kan vokse i inuittenes
land. Vi kan ikke dyrke noe.
Men vi inuitter vet noe...
Nippfloen åpner en dør til
en hage av sjømat under isen.
Man må bare vite hvor den er.
Lukasi og vennene foretrekker
snøscooter fremfor hundespann.
De tar ikke med
tak over hodet heller.
Alt de trenger for å beskytte seg
mot været finnes under dem.
De eldste fortalte viktigheten
av å kunne bygge igloer.
Om man er ute og jakter-
- og ikke kan bygge en,
så fryser man ihjel.
Selv om det er 45 minusgrader ute-
- kan kroppsvarme varme opp
en iglo til 16 plussgrader.
Det er 60 grader
varmere enn utendørs.
De yngre generasjonene
har glemt hvordan man gjør dette,-
- men jeg håper kunnskapen
vil komme tilbake.
De trives i igloen. Nå må
Lukasi og vennene vente.
Før de kan jakte
må noe utrolig skje.
Tidevannet under isen
er på vei ut...
Og ut.
Den flytende isen
synker utrolige 12 meter.
Den avdekker havbunnen, og
forhåpentlig det de er ute etter.
Lukasi og vennene tar seg
under isen så raskt som mulig.
De har en halv time på seg
før tidevannet kommer tilbake.
Det mest skremmende vi gjør
er å ta oss under isen.
Verden under er ustabil.
De enorme isblokkene
støttes ikke av vannet nå.
De kan kollapse når som helst.
Dette er det eneste stedet i verden
der tidevannet er ekstremt nok-
- til at folk tør å ta seg ned
under havisen.
I et kammer som nylig har ligget
under vann finner de det de vil ha:
Muslinger.
Så mange de kunne ha håpet på.
De har bare minutter på seg
til å samle alt de kan bære.
Den tilbakevennende strømmen
kan ikke stanses.
Vi har hørt om muslingjegere
som ikke har kommet seg ut i tide.
Om man ikke kommer
seg ut i tide, så dør man.
Vannet flyter tilbake og løfter
de enorme isblokkene over dem.
Vannet er på vei tilbake.
Vi må ut!
Isen beveger seg rundt dem
mens de er på vei ut.
Havet tar tilbake
sin hemmelige hage.
Lukasi kan bare høste muslinger på
de få dagene med ekstremt tidevann.
Muslingene er veldig gode.
Muslinger er en veldig viktig
matkilde om vinteren.
Muslinger er
en god avveksling -
- i vinterføden som stort sett
består av selkjøtt og fisk.
Snart er sommeren her
og alt endres.
I juni hever solen endelig
temperaturen til over null.
Havisen begynner å smelte.
Isen bryter opp og forårsaker
en årlig sommervandring.
Dyr som har tilbragt vinteren
til havs-
- følger den smeltende isen
inn mot vikene og fjordene.
Det medfører en unik mulighet
for de arktiske jegerne.
Mamarut Kristiansen
og brødrene Mikele og Gedion-
- er thule-folk
fra nordlige Grønland.
De skynder seg for å rekke
det viktigste i jaktkalenderen sin.
De må frem i tide.
Om få uker er isen smeltet.
Målet er den
mest verdifulle matkilden i Arktis:
Narhvaler.
De legendariske hvalene
leter etter en vei inn i viken.
Dette er en mytisk skapning...
Men også en kilde til vitaminet
det er minst av i Arktis:
C-vitamin.
Det er så få
spiselige frukter og planter her-
- at inuittene
ikke har andre valg.
Der er de!
De vil ikke komme nær iskanten.
Det er vanskelig å se narhvaler.
Selv forskere ser dem sjelden.
Om Mikele skal fange en, må
narhvalen svømme mye nærmere.
Jeg ser dem ikke lenger.
De kommer tilbake.
Det kan ta uker før de tre brødrene
ser narhvaler igjen.
De må være oppmerksomme.
Det er mye å forberede.
Loven sier at jegere bare
får bruke tradisjonelle metoder.
De tar seg frem i kajakker.
De ble oppfunnet av inuittene
for tusenvis av år siden.
De må bruke en avatak:
en bøye av ringselskinn.
Fortell en godnatt-historie.
Ikke forsov deg igjen.
Og ikke snork så høyt!
Det er midnatt,
men solen skinner fortsatt.
I juni går solen
aldri ned under horisonten.
Jeg skal sove.
Du kommer vel
til å holde utkikk lenge?
Så behagelig!
En av dem
må holde vakt hele tiden.
Men Gedion
ser ikke bare etter narhvaler.
Han holder øye med isen.
Den tynnes allerede ut
og brytes opp.
Om brødrene ikke er forsiktige,
kan de havne på smeltende drivis.
De siste årene har tynn is
blitt et stort problem for oss.
Den smelter så fort. Det er
vanskelig å nærme seg narhvalene.
Men når de kommer,
er det best at man er klar.
Mamarut og Gedion
vet bedre enn å få panikk.
Narhvaler er veldig lettskremte.
Jegerne tar seg
forsiktig ned i vannet.
Selv en liten feil,
som et plask med åren,-
- merker de med en gang.
De tre brødrene jobber i lag.
De er ute etter bare en hval.
De ligger i bakhold.
Narhvalene svømmer under
15 meter fra Mikele...
Men de tre jegerne venter.
Om han angriper for raskt,
forsvinner hele flokken.
Han holder et øye
med etternølerne lengst bak.
Spesielt mot slutten
må Mikele være stille.
Og han må være rett bak byttet.
Det heldige utfallet
betyr mye for hele samfunnet.
En eneste narhval kan gi mat
til familiene i måneder.
Våre forfedre sløste ikke på noe.
De brukte hele dyret.
Deres kunnskaper
har gått i arv til oss.
Det mest verdifulle
hos en narhval er skinnet.
Det kalles "maktaaq".
Det er deres viktigste kilde
til C-vitamin.
Narhvalskinn inneholder nesten like
mye C-vitamin som appelsiner.
Så godt.
Uten narhvaler ville inuittene
antagelig ikke overlevd i Arktis.
Nå er det juli.
Solen vinner endelig sin kamp.
Havisen smelter til et åpent hav.
For å finne mat
vender man seg mot land.
Siorapaluk i Grønland
er verdens nordligste bosetning.
Hvert år får Maassannguaq Oshima
se noe utrolig:
Millioner av migrerende alkekonger.
De kommer
for å hekke på klippene.
For jegere er det en deilig
tilgang til protein i himmelen.
Om man når den.
Maassannguaqs forfedre lærte seg
å lage nett av sener og drivved.
De skapte de samme gjemmestedene
han bruker i dag.
Vi venter
på alkekongene hele året.
De er den fantastiske smaken
av sommer.
På en bra dag kan Maassannguaq
fange opp til 500 fugler.
Men han spiser dem ikke nå.
Han retter seg
etter en annen jeger.
Fjellrever
begraver ofte fugler i bakken,-
- så de har ekstra mat
i vanskelige tider.
Det er viktig å være forberedt
på den strenge vinteren.
Man trenger forråd med mat
om man skal overleve.
Fuglene kan brukes til kiviak:
En rett man sparer
til dårligere tider.
Den tusener av år gamle
oppskriften er som følger:
Ta et selskinn.
Stapp inn så mange
alkekonger som mulig.
Minst 500.
Sy det sammen.
Pass på å presse ut all luften.
Selfett holder fluer unna,
så ha mye langs kantene.
Til slutt, legg på en stor stein
for å gjøre det lufttett.
Kiviaken er ikke ferdig
før om tre måneder,-
- men den frosne bakken
er et naturlig kjøleskap.
Under vinteren får han og familien
et livsviktig forråd av mat.
Nå er det september.
Dagene blir kortere
og temperaturen synker.
De få plantene som har klart
å vokse over sommeren, dør igjen.
Det er akkurat det som skjer
på Arnøy i Nord-Norge.
3000 rein har beitet her
hele sommeren.
Nå må de flytte.
Vinternæringen deres, lav,
er bare å finne 450 km unna.
For å komme dit
må de over Arnøysundet.
Elle-Helene Siri
skal lede reinene over vannet.
Vi tar bare disse.
Hun hører til en slekt
av samiske reingjetere.
Før vandringen deler Elle
inn reinene i mindre grupper-
- så de kan få
livsviktig medisin.
Det er en farlig jobb.
Rein er ville dyr
og hornene er karpe som kniver.
Da hun ble født, fikk Elle
en del av denne flokken.
Hun er 20 år og er nylig
uteksaminert fra Samisk høgskole.
Nå må hun passe på at alle
overlever den farlige reisen.
Vandringen til vinterbeitet
vil ta nesten en måned.
I dag er den slitsomste dagen.
Reinen må svømme
2,5 kilometer over kanalen.
Det kalde arktiske vannet
er bare et par grader varmt.
Det er langt å svømme
selv for voksne rein.
For årets kalver, som aldri
har svømt før, er det en maraton.
Den mest forræderske delen-
- av hele vandringen
er svømmeturen over sundet.
Så mye kan gå feil,
spesielt for de unge reinene.
Kom igjen, svøm.
Når de unge kalvene er halvveis,
begynner de å bli utmattet.
Det er spent for Elle.
Om en kalv snur,
følger kanskje de andre etter.
150 kalver har fått panikk
og svømt tilbake før.
Man må holde øye
med dem hele tiden.
En hunnunge har fått problemer
og snur plutselig.
Elle må stoppe henne.
Hele vandringen kan stå på spill.
Kom igjen, svøm!
Hun har klart det.
Vandringen fortsetter.
Etter en times svømming
når Elle og reinene fastlandet.
Det føles deilig å ha kommet
over. Det er en stor lettelse.
Jeg er kjempeglad.
Snart beiter Elles rein på laven
de trenger for å klare vinteren.
Det er ikke bare dyr som
søker mat på denne årstiden.
Maassannguaq og faren
graver allerede frem alkekongene-
- de lagret under sommeren.
Nå er fuglene fermentert.
De har blitt
den inuittiske delikatessen kiviak.
Man merker på lukten
om kiviaken er ferdig.
Den skal stikke i neseborene.
Derfor er den dannete måten
å servere kiviak utendørs.
Smaken skal likne
ekstremt kraftig gorgonzolaost.
Ingenting sløses.
Alt er spiselig.
Jeg har nye løstenner.
Nå kan jeg gnage på beina igjen.
Nordlige Grønlands inuitter
er så glade i kiviak-
- at det spises
i fødselsdager og bryllup.
Det er fullt av næringsstoffer
som gjør at folk klarer vinteren.
September går over i oktober og
vinteren kommer tilbake til Arktis.
Havet dekkes av is enda en gang.
En av de første stedene som fryser
ligger langs Hudson Bay-
- ved byen Churchill i Manitoba.
Hvert år må tusenvis
av mennesker dele byen-
- med et av de få rovdyrene
som aktivt jager mennesker.
Fra september til november tar
300 isbjørn seg til Churchill-
- på vei tilbake
for å jage på havisen.
Bob Windsor har ansvar
for å beskytte innbyggerne.
Han hører til en spesiell
styrke som beskytter mot isbjørn.
Isbjørner er rovdyr. De dreper
dyr for å spise og overleve.
Man må respektere dem.
Man kan bli et måltid for dem.
Dette er 190.
En bjørn er på vei inn mot byen.
Som første forsvarslinje
prøver Bob å skremme vekk bjørnen.
Men trefningen
er ikke nødvendigvis over.
Bjørner er desperate etter mat
og kommer ofte tilbake i mørket.
Det er dårlige nyheter for Bob.
Denne kvelden gjør ham
mer nervøs enn andre kvelder.
Halloween er nok kvelden
vi har mest å gjøre.
Det er så mye folk
ute den kvelden.
Det er en definitivt risiko
for at noe kan skje.
Mens barna
går ut etter godteri,-
- samles folk på Royal Legion
for det ukentlige kjøttlotteriet.
Gevinsten er det beste
kanadiske oksekjøtt.
Neste lodd:
- Nummer 440.
- Ja!
Det virker kanskje overmodig, men
innbyggerne nekter å leve i frykt.
Isbjørnpatruljens beskyttelse
gjør at de føler seg sikre.
Men isbjørn har drept
folk her på Main Street.
Bob er veldig bevisst på farene.
Man håper alltid
at det ikke skjer noe.
Hold øynene åpne.
Vær oppmerksom og husk at
det kan være bjørn i nærheten.
De beveger seg. Man hører dem ikke.
Vi kaller dem av og til spøkelser.
De bare forsvinner.
De kommer og forsvinner
like plutselig. Det er litt ekkelt.
De er utrolig raske
og gode til å snike seg inn.
Knask eller knep!
- Hei, hvordan går det?
- Bra. Knask eller knep?
- Har dere sett bjørner i kveld?
- Nei.
Det var en i byen tidligere i dag,
men ingenting i kveld.
- Hørte dere det? Vi er trygge.
- Ha en fin kveld.
- Hold utkikk etter isbjørner.
- Takk.
- Ha en trygg halloween.
- Ha det. God halloween!
Churchills innbyggere
er trygge i kveld.
Men det var nærmere
enn mange innså.
I denne bjørnefellen finnes bevis.
Det var ikke bare barn
ute på gatene i går kveld.
Den ble lurt i buret av selkjøtt.
Hannen veier over et halvt tonn.
Bjørnen er neddopet og skal flys
minst 65 kilometer vekk fra byen.
I gjennomsnitt blir 75 bjørner
fløyet ut fra Churchill årlig.
De siste årene er antallet
invaderende bjørner halvert.
I denne delen av Arktis
minsker antallet isbjørner.
Bedøvningsmiddelet slutter å virke
like etter at de har landet.
Slik kan bjørnene beskytte seg
fra andre bjørner i området.
Det betyr at de må jobbe
raskt før bjørnen våkner helt.
Et eneste slag fra en
så stor hann kan være dødelig.
Det føles bra.
Vi er her for å slippe ham løs.
Man tenker på hvor den drar
og hvordan den klarer seg.
Det føles veldig bra
å se en bjørn reise seg og gå.
Vi ønsker ham lykke til
og håper å aldri se ham igjen.
Havisen formes raskt.
Snart kan isbjørnen
gå langt i jakt på mat.
Men det blir nå verre for folk
å ta seg rundt Arktis.
For solen forlater dem.
Det er november
i Ilulissat på Grønland.
Solen stiger ikke lenger
over horisonten.
Innbyggerne vil ikke
se dagslys på 54 dager.
De prøver å leve sine liv
som vanlig. De jakter og fisker.
De voksne går på jobben.
Barna går på skolen.
Men alt foregår i mørke.
De mørke dagene trekker ut
og alle lengter etter solen.
Deres ønsker går endelig
i oppfyllelse 13. januar.
Hele samfunnet feirer
det nye årets første soloppgang.
Solen skinner på min sjel i dag,-
- som har vært innhyllet i mørke.
Arktis varmes opp
av hver nye soloppgang.
Ved å skinne på meg.
Det som har gjort livet mulig her
finnes kanskje ikke for evig.
Men folket i Arktis er hardføre.
Om noen kan tilpasse seg
horisontens forandringer-
- må det være dem.
For det arktiske teamet
er narhval-jakten en utfordring.
Jakten finner sted på våren,
når isen er tynn og farlig.
Selv om farene var kjente, kunne
ingen forutse dramatikken på isen.
QAANAAQ, GRØNLAND
Det er første dagen, og filmteamet
med Doug Allan pakker sledene.
Dette trenger seks personer
i to uker på isen.
Det er mye utstyr.
Utstyret veier rundt 400 kg.
Man kan ikke akkurat si
at vi reiser lett.
Hver slede må frakte rundt 100 kg.
Det er mye for tolv hunder.
Men hundene er alet opp
til å gjøre nettopp dette.
De skal ferdes
over 27 km is til åpent vann.
Brødrene Mamarut,
Gedion og Mikele leder jakten.
Etter bare noen timer dukker
de første tegn på fare opp.
Man ser hvordan vannets bevegelser
får isen til å sprekke opp.
Her er en smal sprekk,
men om et kvarter er den så bred.
Om en halvtime er den så bred
at vi ikke kan ta oss over.
Ifølge jegerne er isen for usikker,
og man må snu.
Etter fem og en halv time
har vi tatt oss rundt viken.
Isen er utrygg, så vi blir her
i natt og avventer til i morgen.
Neste morgen klatrer de over isen
for å vurdere situasjonen.
Jegerne tok rett beslutning.
I natt løsnet-
- tre eller fire kilometer
av isbremmen.
Den forsvinner akkurat nå
i den retningen.
Vi krysset nettopp våre egne spor.
De førte ned i vannet.
Da innser man alvoret.
Fremme ved vannet har de flaks,
for Mamarut oppdager narhvaler.
Vi har nettopp sett narhvaler.
Karene forbereder kajakkene og
kommer kanskje til å jakte på dem.
Doug er klar med kameraet.
Men når Gedion skal kaste harpunen,
dykker narhvalen.
De venter og håper
at hvalene kommer tilbake.
Klokken er ett om morgenen,
og vi har vært her i tolv timer.
Jegerne er relativt sikre på
at narhvalene kommer tilbake.
Alle begynner å bli trøtte.
Solen smelter isen ovenfra,
og vannet påvirker den nedenfra.
Leirplassen er farlig,
men de må vente på narhvalene.
Dagene blir til uker,
og filmteamet forlenger oppdraget.
Vi har vært her i tre uker.
Problemet er isen.
Under isen fins narhvalene.
Det er frustrerende.
Snart får de også været mot seg.
Det er det ene etter det andre.
Jeg kjeder meg så.
I morges flyttet jeg teltet,-
- og det var
det mest spennende på tre dager.
Jeg følte i det minste
at jeg hadde gjort noe.
Temperaturen stiger,
og isen blir tynnere.
Det øker risikoen for ulykker.
Bølgene kommer nærmere.
Vi må kanskje trekke oss tilbake.
Hørte du det? Hør.
Isen sprekker akkurat under oss.
Det synes ikke under snøen.
Det er perfekte jaktvilkår,
men bølgene blir større.
Bølgene kan få
isen til å sprekke opp.
Vi må begi oss av sted
og komme i sikkerhet.
De rolige inuittene skynder seg,
så situasjonen er alvorlig.
Skynd dere!
Vi må bort herfra.
Mellom oss og Qaanaaq
har vi en 90 m bred isråk.
Den oppsto på tjue minutter.
Nå befinner de seg på et isflak.
Hvordan skal vi komme av isflaket?
Det er en nødssituasjon,
og alle fokuserer på å overleve.
Slutt å filme.
Ekspedisjonen flyter i vei
i urovekkende høy fart.
13 personer, 54 hunder og 6 sleder
må føres i sikkerhet.
Gedion padler kanoen
med et tynt rep etter seg.
Det skal festes i et sterkere rep
for å trekke over sledene.
Det er smart,
for sledene flyter faktisk.
Det må skje raskt,
for flaket driver bort fra land.
Vanntemperaturen
dreper på noen minutter.
Det gjelder å sitte stille i båten.
Det viktigste pakkes,
og karene håndterer det utmerket.
De vet akkurat hva de skal gjøre.
Etter fire timer
er utstyret og teamet fremme.
Men fortsatt gjenstår 54 hunder
som er redde for vann.
De er fortsatt langt hjemmefra,
og isen sprekker omkring dem.
Det er en kamp mot klokken
i over ti kilometer.
Nær målet gjør et uerfarent koppel
en alvorlig feil.
En sprekk har oppstått
bare noen meter fra landsbyen.
Hvis den var bredere, ville sleden
synke og hundene dras ned.
En hund har satt seg fast under
sleden, men klarer seg mirakuløst.
Doug og de andre
klarer å unngå sprekken.
Det drøyde ytterligere en uke
før teamet kunne filme jakten.
Oppdraget viser
hvor viktig det er med tillit-
- mellom teamet og inuittene.
Alt på et sted der overlevelse
avhenger av lokalkunnskap.